Author: Olena

Соціально-педагогічний вісник

Образ людини у дзеркалі життя через призму її морального та духовного розвитку

Драбівський НВК <<школа—гімназія>>

квітень 2017

Стр. #

ДУХОВНО-МОРАЛЬНЕ ВИХОВАННЯ УЧНІВ ЗА ТВОРЧОЮ СПАДЩИНОЮ В.СУХОМЛИНСЬКОГО

Однією з найгостріших проблем українського суспільства на сучасному етапі його розвитку є падіння рівня моралі, втрата духовних орієнтацій, нездатність людей до самопізнання, відсутність потреби у самовдосконаленні, саморозвитку.
Розмірковуючи щодо кризи духовності, сучасні науковці вказують на зміну ціннісних орієнтацій сучасної молоді: від загальногуманістичних до прагматичних, меркантильних. Так, Н.Каралаш вважає, що серед молоді домінує неприхована антигромадська, антигуманна позиція. Втрачаються такі цінності, як добро, любов, краса, гідність, вірність. “Відчуження особи від моралі в даному випадку проявляється в тому, що моральні взаємовідносини між людьми носять чисто діловий, комерційний характер, який позбавлений справжнього людського, гуманістичного змісту. Відчужені люди у відчуженому світі”. До числа наслідків відчуженості у сфері духовного життя можемо відности невідповідність між проповідуваними ідеалами і дійсністю, що підриває всю систему традиційних цінностей.
Нинішні ціннісні пріоритети мають пов'язуватись з гуманістичною перебудовою всіх сфер життя суспільства. З цієї позиції основною освітньою проблемою виступає реалізація кожною людиною людяності як стосовно самої себе, так і світу в цілому. “Людяність – це джерело, мета і критерій істинності гуманістичного світогляду. Йдеться про особистісну якість людини, що має проявлятися у відповідальності за себе перед своєю совістю, у прагненні допомогти, а не нашкодити іншій людині, у свідомому виконанні обов'язку збереження людського життя і природи, яка залучається людством у свою життєдіяльність”.
Нинішні ціннісні пріоритети мають пов'язуватись з гуманістичною перебудовою всіх сфер життя суспільства. З цієї позиції основною освітньою проблемою виступає реалізація кожною людиною людяності як стосовно самої себе, так і світу в цілому. “Людяність – це джерело, мета і критерій істинності гуманістичного світогляду. Йдеться про особистісну якість людини, що має проявлятися у відповідальності за себе перед своєю совістю, у прагненні допомогти, а не нашкодити іншій людині, у свідомому виконанні обов'язку збереження людського життя і природи, яка залучається людством у свою життєдіяльність”.
Отже, достатньо обґрунтованим є положення В.Сухомлинського, що “справжнє виховання - це самовиховання”. Саме в процесі самовиховання людина свідомо виявляє і позитивно трансформує свої індивідуальні риси. Критерії ефективності виховного процесу співвідносяться із здатністю учня самостійно продовжувати процес самотворення. Ефективним засобом залучення учнів до самовиховання у сучасних умовах вважається привернення уваги дітей до таємниць і духовних скарбів свого внутрішнього світу, до духовних цінностей. Першим кроком формування духовних цінностей можна розглядати самопізнання.
В.Сухомлинський, як ніхто, бачив велику виховну небезпеку в тому, що освіта орієнтувалася на інтелектуальний розвиток школяра, не приділяючи належної уваги людському серцю, не розгортаючи систематич-ної рефлексивної діяльності в цьому напрямі. Сутність процесу виховання підростаючої особистості він вбачав у культивуванні сердечності. “Виховання серця – це цілий світ турбот і тривог, про які ми, дорослі, ніколи не повинні забувати. Я бачу своє найголовніше виховне завдання в тому – підкреслює В.Сухомлинський, - щоб у дитячій душі стверджувалися співчуття, жалість, доброта до всього прекрасного, що є в світі, і насамперед до людини”.

Стр. #

Саме чуйність, піклування, емпатія і складають систему добрих почуттів, які в своїй єдності В.Сухомлинський визначив як сердечність. Становлення сердечності перш за все має стосуватися всього живого на землі – рослин, тварин, людей. “Щоб запобігти безсердечності, ми виховуємо дітей у дусі сердечної турботи, неспокою про живе і красиве, про рослини, про квіти, про птахів, про тварин. Дитина, яка бере близько до серця, що в зимову холоднечу синичка беззахисна, і рятує її від загибелі, оберігає деревце, ця дитина ніколи не стане жорстокою, безсердечною і щодо людей”.
Як наголошував В.Сухомлинський, щоб сформувати морально-духовні цінності, недостатньо забезпечити глибоке усвідомлення вихованцями чуйності, піклування, емпатії як етичних понять, необхідно організувати процес емоційного переживання дитиною цих почуттєвих утворень. І най-кращим способом розгортання цього процесу мають бути вчинок – піклування, вчинок – чуйність, вчинок – емпатія, в яких дитина виступала їх об'єктом. Суб'єктами цих вчинків мають бути рідні дитини. На погляд В.Сухомлинського, це принципово важливо, тому що теплі родинні взаємини, впливаючи на перебіг цих вчинків, справляють на дитину сильне враження, а батьківська чуйність та піклування спонукають дитину до морально-духовних вчинків.
У процесі формування духовних цінностей особливим предметом піклування В.Сухомлинський вважав емоції. На його думку, сама суть процесу становлення морального обличчя людини є у вихованні емоцій. На перше місце педагог ставив переживання радості: від сприйняття світу, своєї праці, яка прикрашає землю. Звичайно, дитина має звідати і сум, і печаль, і тривогу, і біль душі, коли вона бачить щось у житті не таким, яким воно має бути. Окремо В.Сухомлинський виділяв емоційні переживання, спрямовані на іншу людину - щастя творення радості для інших людей – для батьків, друзів, знайомих і не знайомих людей. Також закликав вихователів дбати про те, щоб у внутрішній світ вихованця увійшли почуття радості і печалі інших людей.
Отже, обґрунтовуючи ідею виховання цілісної гармонійної особистості, великий педагог докладно розглядав інтелектуальне, моральне, трудове і фізичне виховання. Проте основну увагу він приділяв емоційному розвитку дитини і його передумові – емоційному розвиткові вчителя. За його переконанням, увійти в душевний світ можна через глибоке розуміння, вслуховування, через емоційне співпереживання. Для В.Сухомлинського емоційна культура сприймання, тонкість переживання за людину є головним у культурі педагога. Тому необхідно спрямувати діяльність сучасного педагога на пошук засобів пробудження тих чи інших емоційних переживань, які слугуватимуть спонуками до зовнішніх учинків і поведінки особистості.
Таким чином, педагогічна творчість В.Сухомлинського є джерелом організації сучасних пошуків ефективних шляхів виховання підростаючого покоління, особливо в галузі формування в молоді духовних цінностей.

Компетентнісний підхід у розвитку школяра

В умовах інноваційних освітніх змін важливе значення набуває компетентнісний підхід у розвитку, навчанні і вихованні особистості школяра. На жаль, значна кількість учителів поняття «компетнтнісний підхід» розуміє вузько прагматично, і пов’язує його здебільшого з умінням застосувати учнями нові інформаційні технології.
Слід зазначити, що сучасна психолого-педагогічна наука трактує життєву компетентність особистості як здатність до якісного життя; розуміння своєї місії як людини, громадянина, що несе відповідальність як за своє життя, так і за майбутнє родини, держави, людства в цілому. Тому до життєвої компетентності вчені відносять уміння пізнавати себе, оточуючий світ; уміння змінювати себе не тільки відповідно до обставин, а постійно рухатись уперед, тобто еволюціонувати духовно і фізично через власне самовдосконалення.

Зазначимо, що в розвитку життєвої компетентності особистості учня особливого значення набувають його ціннісні орієнтири. Нагадаємо, що цінності або ціннісні орієнтації чи установки є базовими переконаннями, принципами людини, які виступають моральними орієнтирами у процесі її життєдіяльності. Як відомо ці принципи і переконання виховуються в родині, соціальній групі, будь-якому колективі і в значній мірі співпадають із християнськими цінностями. Такий підхід актуалізує виховання моральних якостей як основоположних у становленні особистості людини. Важливу роль у становленні життєвої компетентності відіграє виховання моральних якостей, які ми розуміємо і як особистісні якості людини (гідність, щирість, совість, чесність) і її життєву етику (справедливість у відношенні до себе та оточуючих, відповідальність, тактовність, толерантність, доброзичливість). Отже, духовні цінності, моральні якості людини, її світоглядні позиції впливають на становлення життєвої компетентності особистості учня. Тому одним з найважливіших завдань вчителя сучасної школи є виховання особистості школяра через узгодження християнських цінностей із загальнолюдськими. До них ми відносимо:
Християнські цінності:
Терпимість
Милосердя,
Любов до ближнього
Бережливість
Здатність до покаяння
Уміння прощати (інше)
Виходячи з того, що Україна має сьогодні достатньо проблем, пов’язаних з якістю сучасної людини: стихійність ринкової економіки, соціальна нерівність, що породжує пріоритет матеріальних цінностей по відношенню до духовних, а звідси корупція, злочинність; ідеалізація засобами масової інформації жорсткої, агресивної поведінки як основи виживання людини в сучасному суспільстві є дуже небезпечним для не тільки для духовного, а й для фізичного здоров’я людини, родини. держави, людської спільноти загалом. Тому така узгодженість християнських цінностей із загальнолюдськими є першим кроком у розвитку життєвої компетентності особистості в загальноосвітніх навчальних закладах.
Серед важливих складових життєвої компетентності ми виділяємо такі компетенції:
Гуманістичний світогляд як основу, стрижень життєвої позиції людини, що визначає її ціннісні орієнтири та життєві установки і базується на християнських принципах співжиття в суспільстві.
Здатність до самотворення (розвиток власних потенційних можливостей, ресурсів; уміння управляти собою (самопроектування, самоорганізація, саморегулювання, самоконтроль, здатність приймати ефективні життєві рішення тощо); самовдосконалення (самокорекція, усунення власних недоліків інше) через покаяння.
Здатність до самореалізації (самоактуалізація, готовність брати на себе відповідальність як за свої дії та вчинки, так і за державу, людство в цілому).
Орієнтація на життєвий успіх (намагання покращити як своє життя, так і життя інших, активна життєва позиція, мобільність, висока адаптивна активність, здатність долати життєві кризи).
Орієнтація на творче осмислення свого буття (готовність до продуктивної творчої взаємодії зі світом, узгодження свого буття із Божими заповідями).

Використана література:
1. Авдеев А.А., Невярович В.К. Наука о душевном здоровье. Основы пра-вославной психотерапии / А.А. Авдеев, В.К. Невярович. – М.: Руський Хронограф, 2001.
2. Бех І.Д. Виховання особистості /І.Д. Вех. – К.: Либідь, 2003.
3. Бодалев А.А. Вершина в развитии взрослого человека: характеристики и условия достижения / А.А. Бодалев.– М.: Флинта Наука, 1998. –168 с.
4. Каралаш Н.Г. Криза духовності та ціннісних орієнтацій індивіда. Духовність українства: Збірник наукових праць / Н.Г. Каралаш. – ЖДПУ, 2001. – Вип.З – С. 36-38.
5. Сухомлинський В.О. Серце віддаю дітям / В.О. Сухомлинський. – К.: Рад. шк.,1977. – Т. 3. – С. 304.
6. Сухомлинський В.О. Павлиська середня школа / В.О. Сухомлинський. – К.: Рад. шк., 1977. – Т. 4. – С. 146, 149.
7. Сухомлинський В.О. Батьківська педагогіка / В.О. Сухомлинський. – К.: Рад. шк., 1978. – С. 114.
8. http://osvita-dnepr.com/index.php/metodichni-rekomendatsiji/323-kompetentnisnij-pidkhid-v-rozvitku-osobistosti-shkolyara
9. Імідж сучасної школи: Практико-зорієнтований посібник. Ред.кол.: Т.С. Антоненко (голова), І.Г.Єрмаков ( науковий редактор) та ін.—К., 1997—539 с.
10. Єрмаков І.Г. Педагогіка життєтворчості – стратегічна основа освітніх технологій школи XXI століття. //Дайджест школа-парк, 2001.-- № 5-6.
11. Єрмаков І.Г., Пузіков Д.О. Життєтворчі компетенції особистості: Практико зорієнтований посібник. –Донецьк: Каштан, 2007.–242 с.
12. Життєтворча компетентність особистості: від теорії до практики: науково-методичний посібник/ за ред. І.Г.Єрмакова – Запоріжжя: Центуріон, 2005.–640 с.
13. http://klasnaocinka.com.ua